MUINASJUTT KALAMEHEST JA KALAKESEST A. Puðkini muinasjutt
On haljas tamm kesk meremüha. Kuldketti kandmas on see tamm
ja õpetatud kõuts käib üha seal ringi, sammu järel samm.
Samm siia - kõlab laul ühtäkki, samm sinna - muinaslool on järg.
Mis imed: oksal silmad näkki, käib ringi metsavaim, peas lehepärg.
On teab mis jäljed siin või teisal kesk teab mis teede tundmatust.
Hütt kanajalgadel seal seisab ning pole akent sel, ei ust.
Seal mets ja org on ebamaine. Seal koidikul lööb randa laine
ja liivikule selgest veest kolmkümmend vaprat sõjameest
üksteise järel, uhkel vaatel, siis tõuseb kroonumehe saatel.
Noor tsaaripoeg seal võidab tsaari, kui suur ja julm ka poleks see.
Seal lendab keset pilvesaari
nõid, kandes vägilast - ta tee viib üle maa ja üle vee.
Seal tsaaritütar vang on, aga hunt istub truult ta akna taga.
Baba-Jagaa seal uhmri sees kord rändab maal, kord ujub vees.
Seal hukkub tsaar Kaðtðei, seal aimust saad Venemaast ja vene vaimust.
Seal olin, nägin üht ja teist,
merd, mererannal haljast tamme, kus õpetatud kõuts seab samme
ja vestab lugusid. Üks neist
mul mõttes mõlgub ammuaegu. Siin selle loo ma räägin praegu.
Elasid-olid kord eite-taati sini-sinise mere rannal.
Kehvas onnis mööda saatsid aastaid täpselt kolmkümmend kolm.
Taat püüdis merel kala, eit aga sõtkus kodus vokki.
Heitis taat kord merre nooda, ainult kõntsa jäi noodapärra.
Heitis teist korda merre nooda, noot tõi kaasa vaid meriheina.
Kolmandat korda heitis ta nooda, noodapäras kalake siples.
Mitte harilik kala, vaid kuldne.
Kuid kalake hakkab kohe paluma ja inimkeeli anub ta taati:
"Kallis taadike, lase mind merre, heldelt selle eest tasun sulle,
tõotan kõike, mida vaid soovid."
Kohkus taat ja imestas väga.
33 aastat käin noodaga merel, rääkimas veel pole kuulnud kala.
Kuldse kala ta lasi vette ja talle lahkesti lausus:
"Jumal sinuga, kuldne kala, su tasu pole mulle vaja.
Rända pealegi sinises meres, ela rõõmsalt veealuste peres!"
Eide juurde taat naaseb koju ja suurest imest pajatab talle:
"Täna jäi merel kala mu noota; mitte harilik kala, vaid kuldne.
Rääkis see kala inimkeeli, koju, merre palus end lasta.
Heldelt selle eest tasuda lubas, tõotas kõike, mida vaid soovin.
Ei talt tasu ma saada tahtnud, lasksin muidu ta tagasi merre."
Eit hakkas kurjalt noomima taati: "Oh sina lollpea! Viimane tohman!
Kalalt ei mõistnud midagi nõuda!
Oleksid küsinud vastse küna, meie oma on ammugi lõhki."
Taat läks sinise mere randa. Meri kergelt õõtsuma hakkas.
Kuldset kalakest taadike kutsus.
Ujuski kala ta juurde ja küsis: "Ütle, taadike, mida sa soovid?"
Kummardab talle taat ja vastab: "Kalade kuninganna, heida armu,
eit mul kurjasti sõitlema hakkas, riideleb aina ja rahu ei anna:
vastset küna ta saada tahab, meie oma on ammugi lõhki."
Kostab taadile kuldne kala: "Ära muretse, taat, mine koju,
vastse küna te peate saama."
Eide juurde taat tuleb koju, juba eidel on vastne küna.
Ise ta aga veel kurjemalt sõitleb: "Oh sina lollpea! Viimane tohman!
Küsida oskas see tohman vaid küna! Künast küll ilmatu palju on kasu?!
Otsemat teed mererannale mine, tervita kala ja tarekest nõua!"
Taat läks sinise mere randa, tumedaks tõmbus sinine meri.
Jällegi kutsus seal kuldset kala, ujuski kala ta manu ja küsis:
"Ütle, taadike, mida sa soovid?"
Kummardab taat talle ja kostab:
"Kalade kuninganna, heida armu! Eit mul kurjemini veel sõitleb,
riidleb aina ja rahu ei anna: tarekest endale saada tahab."
Kostab siis taadile kuldne kala: "Ära muretse, taat, mine koju,
sündigu nõnda - saate ka tare."
Läheb taat oma hurtsiku juurde, pole jälgegi hurtsikust enam.
Seisab seal ärklikambriga tare, korsten valgeks lubjatud ülal,
tammelippidest tehtud värav.
Tare akna all eit istub pingil, kirub taati, kuis eales mõistab:
"Oh sina lollpea! Viimane tobu! Nõudis, tobuke, tarekest ainult!
Mine ja tervita kuldset kala: talunaiseks jääda ma ei taha,
soovin olla auväärne aadlik."
Taat läks sinise mere randa, rahutuks muutus sinine meri.
Kutsus taat seal kuldset kala, ujuski kala ta manu ja küsis:
"Ütle, taadike, mida sa soovid?"
Kummardab taat talle ja kostab: "Kalade kuninganna, heida armu!
Eit mul kurjemini veel sõitleb, riidleb aina ja rahu ei anna.
Talunaine ei taha ta olla, auväärt aadlikuks saada soovib."
Kostab siis taadile kuldne kala: "Ära muretse, taat, mine koju!"
Eide juurde taat tuleb jälle.
Juba eemalt nägi kõrget lossi, lossitrepil aga eit aga seisab,
seljas sooblinahast jakk, lauba kohal brokaadist ehe,
kallid pärlikeed ümber kaela, sädelev sõrmus igas sõrmes,
jalas säärikud punasest nahast.
Eide juures on varmad teenrid, neid ta peksab ja juustest katkub.
Räägib taat oma eidele nõnda: "Tere, auväärt aadlikuemand!
Vist sul viimaks süda on rahul."
Eit aga kurjalt sõitlema hakkab, hobusetalli kihutab taadi.
Möödub nädal ja teinegi nõnda.
Eit veel kurjemalt riidleb kui enne, jälle kala juurde saadab ta taadi:
"Mine ja tervita uuesti kala: auväärt aadlik ma olla ei taha,
soovin olla vägev tsaarinna."
Kohkus taat, hakkas paluma eite: "Naine, oled sa ogaraks läinud?
Ei sul kõnet, ei peeni kombeid, riik naerab su sedasi välja."
Eit aga pööraselt sattus raevu, vastu kõrvu taadile äigas:
"Kuidas sa, maamats, vaielda julged sellega, kes on auväärt aadlik?!
Käi randa! Ütlen sulle heaga, ei lähe - lasen vägisi viia."
Mereranda taat läks jälle, mustaks tõmbus sinine meri.
Kutsus taat seal kuldset kala,
ujuski kala ta manu ja küsis: "Ütle, taadike, mida sa soovid?"
Kummardab taat talle ja kostab: "Kalade kuninganna, heida armu!
Jällegi eit mul sõitlema hakkas: enam ei taha ta olla aadlik,
soovib olla nüüd vägev tsaarinna."
Kostab siis taadile kuldne kala: "Ära muretse, taat, mine koju!
Olgu! Saagu su eidest tsaarinna."
Taat tuli tagasi eide juurde ja näebki seal tsaarilossi.
Ühes saalis ta eit istub lauas nagu tsaarinna kunagi,
aga teenreiks bojaarid on puha, kalleid veine nad kallavad klaasi,
naine joob ja sööb präänikuid peale;
julmad valvurid seisavad ringis ja hoiavad tapreid õlal.
Nägi neid taat ja kohkus väga! Eide ees ta kummardas maani,
lausudes: "Tere, vägev tsaarinna! Nüüd vist viimaks su hing on rahul?"
Eit aga, heitmata pilku ta poole, lossist kihutada ta käskis.
Kohe hakkasid teenrid-bojaarid andma taadile kuklasse hoope.
Vahimehedki haarasid taprid, hädavaevu ta eluga pääses.
Rahvas naeris veel pealekauba: "Kulubki ära, va mühkam, sulle!
Teiseks korraks ehk tarkust kogud."
"Ei tasu istuda võõrasse rekke!"
Nädal möödub ja teinegi nõnda.
Eit aga kurjemalt sõitleb kui enne. Saadab bojaarid otsima taati.
Taat otsiti üles, viidi lossi. Eit käratab taadile nõnda:
"Mine ja tervita uuesti kala: enam ei taha ma olla tsaarinna,
merede valitsejaks ma saagu, et siis elada võiksin ma meres
ja et kuldne kala mind teeniks, täpselt täidaks kõik mu käsud."
Vastu hakata taat ei söanda, öelda ei julge ainsatki sõna.
Läheb ta sinise mere randa ja näeb - merel on must maru:
vihased lained on paisunud kõrgeiks, raksuvad aina, mühavad aina.
Kutsub taat seal kuldset kala.
Ujubki kala ta manu ja küsib: "Ütle, taadike, mida sa soovid?"
Kummardab taat talle ja kostab: "Kalade kuninganna, heida armu!
Mida küll riiaka eidega teha? Enam ei taha ta olla tsaarinna,
merede valitsejaks nüüd ihkab, et võiks elada sinises meres,
ja et ise sa teeniksid teda; teeksid kõike, mida ta käsib."
Sõnakest enam ei öelnud kala, sabaga laksu lõi ainult korra,
sinise mere põhja siis kadus.
Kaua taat ootas vastust rannas,
kuid asjatult. Koju siis kõmpis, vaatas: jälle seal seisab hurtsik,
eit aga konutab uksepakul ja ta ees lebab lõhkine küna.
Felix Kotta ja Kalju Kanguri jutu sättis supiks Argopoiss